- Benjamin Nilsson.
- Jeg heter Holger Bergvall.
Jeg har vært
nabo med familien Ståhl.
Jeg ville bare si at...
Nå er både Sara og Harald borte.
Så nå er det ingenting
som hindrer at...
Hallo?
Er du der?
TØRK ALDRI TÅRER UTEN HANSKER
Det som berettes
i denne historien, har hendt.
Det hendte her i denne byen.
Homoseksuelle menn begynte å dø -
- av en sykdom
som kaltes "den nye pesten".
I en by der de fleste fortsatte å leve
som om ingenting hadde hendt, -
- syknet unge menn hen.
De mistet kroppsvekt...
Visnet hen...
Og døde.
Mens andre tok livet av seg
etter å ha fått beskjeden.
"Du skal ikke leve. Du skal dø."
- Har du Moppsan med?
- Klart det. Hun sørger.
Jeg puttet valium i kattematen,
så hun holder seg i ro.
- Du gjorde ikke det?
- Nei da, jeg trenger den selv.
Er det moren?
Nå er vi samlet her
for å ta et siste farvel med Bengt.
Og overlate ham i Guds hender.
Er noen allergisk mot katter, så si fra,
for jeg ser vi har en katt her.
Hvis ikke så fortsetter vi med salme 297.
Og nå skal vi få høre på sang.
Hei, alle sammen.
Jeg heter Madde.
Bengt og jeg var klassekamerater.
Like ved kirken her spilte vi "Måken".
Det er bare et par uker siden.
Så hva skal man si?
Jeg skal synge en sang for deg, Bengt.
Jeg tror den handler om
aldri å behøve å være redd mer.
Sov på min arm. Natten gjemmer
under sin vinge ditt blussende kinn.
Lykkelig og varm, snart du drømmer,
flykter i drømmen
som bølge fra vind.
Fanges igjen, peser, strider.
Vil ikke, vil og får atter et kyss.
Sov nå, min venn, snart du drømmer.
Kjærligheten vokter deg.
Sov på min arm.
Vi takker Bengts kjæreste
for den vakre sangen.
- Hva sa prestejævelen?
- Kjæreste.
Det er for jævlig!
Fy faen, så forbanna jeg er! "Kjæreste."
Ta det med ro!
Én ting er at den vakre gutten
ikke fikk leve sitt liv, -
- men må man fornekte
det korte livet han hadde?
Klart du skal ha en østers, Bengt.
Det er som å ete dåse, uten kjønnshår.
Fy faen, så ekkelt!
Man må det for å bli stjerne.
Hvert år feiret vi jul sammen.
Har alle alt de trenger?
Lars-Åke, du drikker ingenting.
Lars-Åke,
som var sammen med Seppo, -
- brukte tre år
med sykdom og fornedring på å dø.
- Reine, hva sitter du og tenker på?
- At jeg har vondt i munnen.
- Og at jeg er lykkelig.
- Hva heter han denne gangen?
Johan.
Han er bibliotekar.
Reine fra Bohuslän.
Alltid forelsket.
Han var en av de første som strøk med.
Reines død førte til
store avisoverskrifter.
Så er det min Rasmus.
Bengt.
Og Paul.
Forresten, jehovasmann, jeg må
vise deg den fine innrammingen.
Er den ikke guddommelig?
Kitsch skal med kitsch fordrives.
Jeg kan se på det før jeg sovner.
- Hva var bibelordet du leste for meg?
- Johannes' åpenbaring.
- Det er favoritten min i tjenesten.
- Kan du ikke lese det? Vær så snill!
- Han skal tørke bort hver tåre...
- Gud, som de kakler! Hør etter nå!
Fortsett, vennen min.
Han skal tørke bort hver tåre fra deres
øyne, og døden skal ikke være mer.
Heller ikke sorg eller skrik
eller smerte skal være mer.
For det som en gang var, er borte.
- Er det ikke fantastisk?
- Kjempefint. Kan du ta det en gang til?
Han skal tørke bort hver tåre fra deres
øyne, og døden skal ikke være mer.
Heller ikke sorg eller skrik
eller smerte skal være mer.
For det som en gang var, er borte.
Hei, det er Benjamin. Jeg hørte
beskjeden din. Hvordan går det?
Bettan var her og hjalp meg
å male tåneglene. De er lyserøde.
Mor gjorde alltid det om sommeren.
Hun malte tåneglene røde -
- og ble alltid så glad når hun våknet
om morgenen og så dem.
Moppsan!
Men jeg vet ikke om jeg blir så glad.
Jeg tenkte, det er jo snart jul.
Om du ville stikke innom.
Vi blir bare et par stykker.
På julaften?
Orker du det?
Hva skal man gjøre?
Tradisjon er tradisjon.
Det blir nok noen dager
før julaften denne gangen.
Paul, jeg kommer gjerne og feirer jul.
Vi blir bare et par stykker.
Sa jeg det?
Ja, det sa du kanskje.
- Det er ikke som før.
- Nei, det er det ikke.
Takk.
- Unnskyld at jeg er sen.
- Kjøpte en kanelbolle til deg.
- Orker du å være med og bære Ove?
- Ove? Han var jo så tjukk.
Enig. Én ting er å bære kista
til folk som har hatt aids -
- og vært høflige nok
til å løpe linen ut og dø ordentlig.
Sånn som jeg. Da er man
avmagret og veier ikke så mye.
- Nettopp.
- Men den som har tatt livet av seg...
Herregud, ja. Ta Ove, for eksempel.
Han var jo kjempetjukk.
Ja, ja. Vi bærer og bærer.
I disse årene bar vi hverandre.
På ordentlig, altså. Bokstavelig talt.
De hiv-positive som kjente hverandre,
bar som regel i begravelsene.
Se på de stakkarene!
De holder på å krepere av å bære.
Farvel, tjukken.
Kan jeg gå kledd sånn?
Men ta med en genser eller noe.
Vi skal være ute.
Har du koden?
Gratulerer!
Takk.
Unnskyld at jeg sitter.
Det var fint at dere...
- Mye folk.
- Ja, alle er her.
- Vi har en liten...
- Så snilt! Det er et gavebord der.
Hei, kjære Lars-Åke! Gratulerer!
Tusen takk!
En kvinne kan ikke gå
noe sted uten sin mann.
Man skal tydeligvis ikke spørre,
men hvor syk er Lars-Åke nå?
- Det ser dere jo.
- Så mange presanger.
Klær han aldri får brukt. Plater han
aldri får hørt. Bøker han aldri får lest.
- Sånn er det.
- Hei, folkens.
"Jeg, Claudius". 13 timelange episoder.
Rene protestaksjonen.
Håper dere har skrevet testament, ellers
får vel den jævla slekta hans alt dette.
Alle reiser seg!
Lite lurt å synge "må han leve i 100 år"
når han åpenbart er død innen tre uker.
Kjære Lars-Åke. Nå syns jeg
vi skal synge for deg. Er dere med?
Ja, må han leve! Ja, må han leve!
Ja, må han leve uti hundrede år!
Ja visst skal han leve.
Ja visst skal han leve...
Et firfoldig leve
for fødselsdagsbarnet!
Han leve!
Hipp, hipp, hurra, hurra, hurra, hurra!
Til minne om Lars-Åke er det satt inn
500 kroner til Kreftfondet med teksten:
"En siste hilsen
fra søskenbarn og deres barn."
- Kreftfondet? Han døde av aids.
- Jeg orket ikke å krangle med slekta.
Enda et telegram: "Elskede, vidunderlige
Lars-Åke, så tom verden er uten deg."
"Vi savner deg. Vi elsker deg."
Det var fra Kalle, Birgit,
Kennet og Siv, vennene i Gryt.
De bidrar med 300 kroner til Kreftfondet.
- Hva faen...?
- Nå bannet du.
Ja, det gjorde jeg. Fy, faen!
Og her sitter jeg.
Jeg leser neste telegram.
Det blir noen på en sånn dag.
I Lars-Åkes begravelse tenkte jeg bare
på at den neste sikkert blir min egen.
Jeg har vært i flere begravelser
enn foreldrene mine i bryllup.
Det som er bra, er
at hvert bryllup, nei, begravelse...
At hver begravelse er
en slags øvelse til ens egen.
- Jeg er nesten ferdig med min.
- Og den blir nok guddommelig.
Her avsløres ingenting,
utålmodige menneske.
Men det skal ikke sitte noen preste-
kjerring der og bable om Kreftfondet.
Ikke i min heller.
Hører du det?
- Dere to skal vel ligge sammen?
- Ja, så klart.
Måtte bare bevege meg litt.
Ta denne her.
Jeg strikket den til Rasmus.
Vet ikke om han liker den.
Den er kanskje litt stor.
Han er blitt så tynn.
Ta den, du.
Den er jo like mye din.
Den er fin.
Vi trodde det tok mye lengre tid.
Er du våken?
Jeg vil ikke.
Hva er det du ikke vil?
Jeg vil ikke.
Hva er det du ikke vil?
Må du kaste opp?
Jeg vil bare ikke.
- Det er midt på natta. Hva vil du ikke?
- Jeg vil ikke dø!
Kanskje ikke verdens beste foreldre,
men jeg vet at Rasmus elsker oss.
Du syns kanskje ikke
at vi burde vært her?
Jo, absolutt.
Jeg sa jo at jeg var glad for
at dere er her. Mine foreldre...
På sett og vis
er du blitt som en sønn for oss.
Svigerdatter kan jeg ikke kalle deg.
Ikke svigersønn heller.
Hva sier man?
Men du er kommet nær oss,
for å si det sånn. Som en sønn.
- Rasmus...
- De putter dem i en svart søppelsekk.
Jeg vet det. Når de har dødd av aids.
Som om det var avfall.
Du skal ikke dø, Rasmus.
Ikke på lenge.
Jeg vil ikke bli avfall, Benjamin.
- Du skal ikke bli avfall.
- Ikke rør meg!
- Jeg er blitt tynn.
- Du har alltid vært slank.
Jeg er bare 22 år.
Det er ikke rettferdig.
- Nei, det er ikke rettferdig.
- Jeg går og kjenner etter hele tiden.
Gjør det vondt å svelge?
Har jeg hovne lymfeknuter?
Hvorfor hoster jeg? Har jeg hodepine?
Hva er det for en merkelig flekk?
Jeg får ikke sove.
Jeg bare tenker hele tiden.
- Får jeg ta rundt deg?
- Nei, det får du ikke.
- Hvorfor får jeg ikke det?
- Jeg kan smitte deg.
- I så fall er jeg alt smittet.
- Det vet vi ikke. Eller hva?
Nei!
Ikke rør meg, sier jeg!
Ikke rør meg! Slipp!
Ikke rør meg!
Jeg er ekkel!
Ikke rør meg, sier jeg!
- Jeg tror jeg går inn til ham.
- Nei... Kan du ikke vente litt?
La Harald være alene
med ham en stund.
Han har ikke vært alene
med Rasmus i alle disse årene.
Du må forstå...
De sto hverandre så nær.
De var ute i skogen sammen.
Lå i telt. Fisket.
Harald ville behandle Rasmus
som en mann, en likemann.
Holger? Ja, hei.
Det er Benjamin Nilsson.
Ja, det går bra. Jeg har tenkt
på det du sa. Jeg kommer gjerne.
- Nå vil jeg gå inn til ham.
- Kan du ikke vente litt til?
Han puster ikke!
- Han puster ikke mer!
- Jo, jeg så det!
- Jeg så det.
- Jeg er lei for det.
Vi går inn til ham etterpå.
- Jeg klarer ikke dette.
- Jo da.
Har du snakket med Benjamin?
Jeg forsøkte.
- Du må gjøre det.
- Gjør det selv.
Du er så vakker nå.
Så rolig.
Du har ikke vondt lenger.
Jeg har heller ikke vondt.
Jeg tenkte kanskje dere også
ville være alene med ham.
Det vil vi gjerne.
Jeg går inn igjen om en stund.
Harald...
Jeg klarer ikke dette.
Det er ikke noe å være redd for.
Hva skal det tjene til?
Gjør det du føler.
Røyker du?
Det er Rasmus sine sigaretter.
Vil du ha?
Ikke si noe til Sara.
Vil dere sove hos oss?
Vi har en ekstra seng.
Hos dere? Nei, nei.
Vi skal ikke forstyrre...
- Det er sent.
- Nei, vi drar hjem til Koppom.
- Det er nok best.
- Det er 40 mil.
Jeg har ikke lyst
til å være alene i leiligheten.
Du har kanskje en venn som...
Nesten alle er døde, eller syke.
Men du har vel noen som...
Det begynner å bli litt ensomt.
Bit tennene sammen, Benjamin.
Det er nok sånn. Gråt, du.
Unnskyld.
For all del, det...
Siden vi snart skal ta av gårde...
- Så må vi prate litt om begravelsen.
- Den, ja.
Jeg tenkte at vi kunne gå til...
Rasmus og jeg pratet om det.
Kan det ikke vente?
Egentlig ikke.
Du trenger ikke å bekymre deg.
Vi ordner alt. Det tar jeg og Sara på oss.
Det trenger dere ikke.
Vi pratet om det meste.
Nei, Benjamin. Vi ordner
med begravelsen. Det er vår sak.
Men det må tas tak i relativt umiddelbart.
Vi kommer ikke til Stockholm mer, -
- så jeg er redd for at vi må
prate om begravelsen alt nå.
Ja, hva er det med begravelsen, da?
Hvordan skal jeg si det?
Slik vi ser det, så skal vi...
Meddele at sønnen vår er død.
Ikke at han var homse.
Jaha.
Dødsannonsen.
Hvordan ville det se ut, om...?
- Ja, om...
- Om jeg var med?
Ja.
Jeg elsket ham. Han elsket meg.
Dødsannonsen er min.
Jeg er redd den ikke er det.
Ikke faen om dere ordner begravelsen!
Rasmus og jeg pratet
om hvordan alt skal være.
Hvor vi skal ligge, Hvordan gravsteinen
skal se ut. Musikken som skal spilles.
Ingen taler skal holdes,
og vi skal spise sjokoladekake.
Har Rasmus skrevet under på det?
Ellers har du nok ikke noe å si.
- Hør her...
- Vi elsket hverandre.
Vi vet det, Benjamin.
Og vi forstår det, men...
Alle andre? Andre...
Forstår de det?
Koppom er et lite samfunn.
Hele slekten kommer.
Alle ville få vite det.
Du må jo forstå at det ikke ville bli
noen verdig begravelse, men...
Et homseopptrinn.
Det vil vel ikke du heller?
Det jeg vil frem til, er altså at...
Alle er naturligvis velkomne
i begravelsen, hvis de vil.
- Hva mener du?
- Du tilhører ikke familien.
Folk ville lure. Hvem er det? Hva gjør
han her? Det går ikke. Det må du forstå.
Du sier jeg ikke skal gå
i min elskedes begravelse?
Det ville være
det enkleste for alle parter, ja.
Hva slags menneske er du egentlig?
- Er du med på dette, Sara?
- Vil noen ha frukt? En appelsin? Et eple?
Litt sjokolade vil du vel ha, Benjamin?
- For Rasmus' skyld!
- Er du med på det?
Er vel ikke så rart. Rasmus er død.
Vi trenger ikke å legge skjul på noe.
Vi vil ikke se deg i begravelsen hans.
Vi drar nå, Sara.
Da får jeg ta maten, siden ingen vil ha.
- Skal jeg ta posene?
- Jeg tar dem.
Genseren til Rasmus.
Kom, Harald, så går vi.
Ta vare på deg selv, skatt!
Dette sier Bibelen om Kristus:
Se, han kommer med skyene,
og hvert øye skal se ham.
Og alle folkeslag på jorden
skal bryte ut i klagerop over ham.
Johannes' åpenbaring, 1,7.
Dette handler om
når Jesus i fremtiden kommer-
- for å belønne de rettferdige
og straffe de onde.
Det blir en mørk dag for dem som
ikke adlyder Gud og følger hans vilje.
- Benjamin?
- Ja.
Toget var utrolig nok i rute.
Holger. Velkommen!
- Jeg kan ta kofferten.
- Nei, man gjør bare sånn.
- Alt de finner på i Stockholm.
- Har du ikke sett sånne?
Jeg skøyer bare med deg.
Nei, Harald døde
allerede året etter Rasmus.
Han kom aldri over det.
Men da Sara døde i fjor,
tenkte jeg at jeg måtte kontakte deg.
Nå når ingenting er
til hinder for at du kommer.
Det var snilt.
Jeg trodde ingen visste at jeg fantes.
Det gikk jo an
å legge to og to sammen.
Det gjorde vel det, ja.
God jul!
Kom inn!
- Vil dere ha gløgg?
- Nei, det går bra.
Jeg har ikke gløgg, bare saft.
Vil du at vi skal gå?
Vil dere ha saft?
Sett dere.
Jeg har litt rødbetsalat.
- Eller glemte jeg å kjøpe det?
- Skal jeg kjøpe det?
Kan ikke spise det uansett.
Har så mye sopp i munnen.
Laks tror jeg at jeg har.
Litt skinke.
Og eplemos.
Ja, det var sånn det ble.
Der bodde de.
Der vokste Rasmus opp.
Fine unger.
Jeg tenkte vi kunne
begynne med laksen som forrett.
- Vil du ha skinke også?
- Og litt mos.
Er det noen som kan noen julesang?
Da Rasmus døde, 25 år gammel, -
- hadde han levd de siste to årene
av livet sitt i et rent helvete.
Feilbehandlet av klossete leger.
Nektet retten til TT-kjøring.
Baktalt på jobben.
Og overalt møttes han av forakt.
De blikkene...
Så han... var isolert
nesten hele sykdomstiden i vår leilighet.
Og han hadde det
forferdelig vondt fysisk.
En ung, sterk, vital mann,
som krøp sammen til...
Jeg vet ikke.
En klump. En inntørket klump.
Beina hans...
Visnet bort på grunn av kreften.
Han endte i rullestol.
Øynene ble verre og verre
på grunn av blodkar som sprakk.
Til slutt ble han blind. Han begynte
å glemme hva han nettopp hadde sagt.
Og han mistet taleevnen.
Dag og natt våket jeg over ham.
Nettene var verst.
Stadige skrik på grunn av
angrepene av helvetesilden.
Det var som knivhogg i kroppen.
Kreftsvulstene ødela
det vakre, vakre, ansiktet hans.
Og kroppen...
Av soppangrepene som...
Jeg så det vakreste jeg hadde,
bli tilintetgjort.
For øynene på meg.
Jeg vet ikke
hva det er med meg i dag.
Men så kom bremsemedisinene.
Først trodde man
at man ville dø av bivirkningene, -
- men så begynte man å tenke
at man kanskje ville få leve.
Det var nok
den vanskeligste omstillingen.
Å akseptere at man ikke skulle dø.
Kan jeg spørre...?
Jeg mener ikke
å være nysgjerrig...
Nei, jeg traff aldri noen annen.
Det ble ikke slik.
Hvis du vil bli over, har jeg plass.
Jeg har gjesterom.
Jaha.
Nei takk, jeg må nok hjem igjen.
- Men takk likevel.
- Ja, ja. Jeg tenkte...
Hvis du ikke har ordnet noe.
Da kan jeg jo...
Ja, nei...
Det har jeg visst ikke.
- Det ble ingen hummer i år.
- Det kan være like greit.
- Det er ti år siden jeg traff Rasmus her.
- Rasmus, ja. Og Lars-Åke.
Det var også på julaften.
Ja visst.
Dere feiret ikke jul i Jehovas, eller hva?
Men da jeg var liten, var vi en gang
hjemme hos noen venner på julaften -
- og spilte ludo
og åt prinskorv og kjøttboller og sånt.
Etterpå ble vi enige
om at vi ikke likte det.
Særlig mamma mente
at vi hadde gått for langt.
Nesten feiret jul. Så da vi neste år ble
bedt av samme familie, takket vi nei.
Jeg tror vi rekker litt pepperkake også.
- Er du trøtt? Trenger du hvile?
- Nei, nei.
Taxien som skal hente meg,
kommer snart.
Jeg har bare permisjon.
Jeg må tilbake til SÖS.
Jeg ville bare feire litt jul.
Og det var det.
- Klarer du deg nå, da?
- Ja da.
- Vi ses snart.
- Ja da. Eller så gjør vi det ikke.
Benjamin, kan du være så snill
å sette dette i avisen for meg?
- Hva er det?
- Gud a meg, dødsannonsen min.
Selvlaget. Skal det bli gjort,
er det like godt å lage en selv.
- Er dere ferdige?
- Ja, vi er vel det. Ha det, folkens.
"Paul. Jeg har levd."
Får jeg spørre om noe, Paul?
Hvis du fikk leve om igjen...
Man får ikke leve om igjen.
Det er det som er selve greia.
- Her må det være.
- Men det ser ut som et lager.
Orionteateret, er det her?
Vi skal i Staffans begravelse.
- Pauls, mener du.
- Nei, Staffans, naturligvis.
- Hei! Unnskyld at jeg er sen.
- Det gjør ingenting.
To av de som skulle i begravelsen,
kalte Paul for Staffan.
Ja, han het jo det.
I passet het han Staffan.
Men han mislikte det, så han byttet
da han flyttet till Stockholm.
- Paul het altså ikke Paul?
- Jo, det gjorde han.
- Han ville hete det. Da gjorde han det.
- Men de sa Staffan.
Søsken eller noe.
De skal alltid være så sære.
- Var han jøde, da?
- Tror det. Eller han likte minoriteter.
Er det dere som er Seppo og Benjamin?
Som familie har dere reserverte plasser.
Hallo.
- Så Paul ordnet en VIP?
- Ellers hadde det ikke vært Paul.
Ifølge skriftlige instrukser
skulle jeg gi dere disse.
Det blir en lang tilstelning,
bare så dere vet det.
- Typisk Paul, begravelse på teater.
- Han har planlagt i noen år.
- Vet dere hva som skal skje?
- Aner ikke.
Vi er samlet her
for å ta et siste farvel med Paul.
Og overlate ham i Jehovas hender.
I dag skal vi ikke ofre
Kreftfondet en tanke.
Vi begynner med en salme.
Mitt eneste liv.
Det eneste livet jeg har hatt.
Det eneste liv jeg vil få.
Det eneste livet jeg har villet ha.
Mitt eneste liv.
Se her er mine drømmer.
Du kan nesten ta på dem.
De glitrer som gull
på bunnen av en sjø.
Her er min ville lengsel.
Her er min jævla lurvethet.
Her er mitt hovmod, så se på meg,
for jeg skal aldri, aldri dø.
Mitt eneste liv.
Det eneste liv jeg har hatt.
Det eneste liv jeg vil få.
Det eneste livet jeg har villet ha.
Her er alt det jeg drømte om.
Her er alt det jeg håpet på.
Her er alt jeg våget
de dagene motet strakk til.
Her er min vilje til å leve.
Her er vennene som bar meg.
Her er hjertet mitt som dunker, blør
for alt det som jeg vil.
Av en eller annen grunn
utviklet ikke viruset seg i meg.
Jeg rakk å leve
til bremsemedisinene kom, -
- og de er blitt bedre med årene.
Jeg skrev ut testresultatene,
så kan du se på dem.
Ja, Benjamin.
Du har fortsatt lave virusmengder.
Vi kan faktisk ikke måle
noen virus i det hele tatt i blodet ditt.
Og T-hjelpecellene dine
har økt og ligger på 700.
- Husker aldri om det er bra eller dårlig.
- Immunforsvaret er bedre enn på lenge.
Jeg føler meg jo frisk.
Så jeg lever videre.
Jeg har et ganske bra liv.
Et veldig bra liv, stort sett.
Sprekkene er jo der, så klart.
Av og til truer hele bygget med å rase.
Når jeg tenker
på Rasmus og alle vennene.
Dem som levde og forsvant.
Jeg er på sett og vis halv uten dem.
Det som berettes
i denne historien, har hendt.
Det hendte her i denne byen.
Det var som en krig
utkjempet i fredstid.
I en by der de fleste fortsatte å leve
som om ingenting hadde hendt, -
- syknet unge menn hen.
De mistet kroppsvekt...
Visnet hen...
Og døde.
Og det var de som elsket mest...
De av kjærlighet besatte...
Det var dem frosten tok.